Gulag
Gulag
Ryssland ändrar historien om Sovjet!
Ryssland ha sedan en tid skrivit om historien för de Baltiska staterna, omskrivning av deportationerna i Sovjets politiska handlande.
Sofi Oksanens tal vid konferensen 27. mars 2015 i Toronto. "Förtryck och mänskliga rättigheter: Minnet av 1949 års deporteringar i Baltikum»
«Repressioonid ja inimõigused: meenutades 1949. aasta Balti küüditamisi».
Venemaa on juba aastaid püüdnud mõjutada Balti rahvaste ajaloolise mälu rekonstrueerimist. Selle üle, milline koht on küüditamisel Venemaa ja Nõukogude Liidu poliitikas, arutleb kirjanik Sofi Oksanen.
Ma tahtsin juba väikesena saada kirjanikuks. Hakkasin kuueaastaselt päevikut pidama ja seejärel lugusid kirjutama. Ometi ei olnud ma mõelnud enne seda, kui asusin 2001. aastal kirjutama oma esimest romaani «Stalini lehmad», et peaksin kirjutama midagi Eesti lähiajaloost. Nii see on, kuigi ma olen kasvanud üles kahe riigi – Soome ja Eesti – ning kahe tegelikkuse – lääne ja Nõukogude Liidu – vahel.
Kõik Eestisse puutuv oli ikka tundunud täiesti mittekirjandusliku materjalina. Juba selgi põhjusel, et Eesti sõna otseses mõttes puudus kaartidelt, kuni saavutas uuesti iseseisvuse. See oli osa Nõukogude Liidust, millest ma ei kirjutanud sõnakestki enne selle lagunemist, välja arvatud koolikirjandites, kus ma pidin sellest kirjutama ja kus ma kasutasin piinliku hoolega seda materjali, mida võis leida Soome õpikutes. Midagi muud oleks olnud Soomes täiesti võimatu. Midagi ei saanud kirja panna. Kõik tuli meeles hoida. Kõik, mis oli seotud sellega, mis tegelikult Eestis toimus, kuulus eramälu sfääri. Mitte avaliku mälu. See oli suuline ajalugu, millest kõneldi ainult usaldusväärses seltskonnas. Mitte kirjalik ajalugu.
Nõukogude süsteem sõltus sellest, et inimesed õpiksid mitte kõnelema avalikult asjadest, mis süsteemile ei meeldinud. Nad võtsid selle käitumise küsimusteta omaks, sest polnud mõtet võrrelda mõne teise, teistsuguse tegelikkusega. Sellise tegelikkusega, kus oleks saanud niisugustest asjadest kirjutada. Isegi mitte Soomes, mis lõppeks oli ju iseseisev riik. Soome elas sel ajal läbi soometumist ja see tähendas elamist Moskva tegelikkuses. Ei olnud konteksti ega keskkonda, kus neid asju oleks saanud avalikuks teha. Ei olnud ka kuulajaid väljaspool süsteemi, kes oleksid kasvõi aru saanud, millest üldse jutt käib.
Kes väljendasid ebasobivat arvamust, riskisid sellega, et neile keelatakse pääs Nõukogude Liitu, kus endiselt elasid meie sugulased. Aina nähti vaeva, et parandada võimalusi saada sissesõiduluba. Me elasime lakkamatus ohus, et meil ei lubata enam kunagi astuda üle Nõukogude Liidu piiri, näha oma sugulasi, et meie kirjad ei jõua enam pärale, meie telefonikõned ei lähe läbi. Kuna mu isa käis tööl Nõukogude Liidus ja ema tõlkis dokumente, mis olid seotud kaubavahetusega Nõukogude Liiduga, seadis see ohtu ka töö. Töövõimalused Soomes olid aga sisserändajatele väga piiratud – välja arvatud neile, kes olid tulnud Nõukogude Liidust ja tegid koostööd KGBga.
Lapsena olin kasutanud laagrite, küüditamiste ja muude repressiivsete aktide kohta samu väljendeid nagu teised eestlased. Koos kõnelema õppimisega õppisin eesti keeles ära ka sellised ääretult olulised väljendid, nagu «ta läks metsa», «ta tuli tagasi», «ta ei tulnud tagasi», «ta viidi Siberisse» või ka lihtsalt «ta viidi ära». Samuti õppisin ära, et väljaspool Eestit ei olnud mõtet neid eufemisme kasutada, sest enamik väljaspool olijatest ei saanud neist aru. Ainult isikliku kogemusega isikud mõistsid neid.
Kuid tihe suhtlemine inimestega, kes valdasid salakeelt, oli väljaspool Nõukogude Liitu võimatu. Lääs kubises informaatoritest ja nuhkidest ning Eesti päritolu inimesed või pagulaseestlased, kes olid lahkunud Suurelt Kodumaalt, olid jälgimise all isegi väljaspool Nõukogude Liidu piire. 1956. aastal andis KGB korralduse hävitada pagulaseestlaste kogukonnad – kogukonnad, kus inimesed kõnelesid iseseisvast Eestist ja küüditamistest. Nende meetodite hulka kuulusid tavalised infosõjameetodid, konkreetsete isikute kandmine mustadesse nimekirjadesse, väljamõeldud süüdistused ja usaldamatuse õhkkonna tekitamine kogukondades.
Eespool mainitud eufemismid olid sama tavalised nagu teised minu lapsepõlve igapäevasõnad. See lihtsalt oli nii, et meie perekonda ja sõprade sekka kuulus inimesi, kes olid kadunud tundmatutesse kohtadesse, läinud metsa ja seal surnud, viidud Siberisse, ja ka inimesi, kes olid läinud Nõukogude süsteemiga kaasa, et mitte lõpetada külmal maal. Sama loomulik oli kirjutada kirju, milles tõeline mõte oli peidetud ridade vahele. Nii oli ka telefonivestlustega ja alati siseruumides. Selline käitumine oli nii üldine ja vaieldamatu, et Nõukogude Eestis unustati täielikult isegi teistsuguste väljendusviiside olemasolu. Eesti iseseisvus ja vabadus olid ainult kauge miraaž, millest vaid vähesed söandasid unistada ja isegi kõige julgemad ei osanud ette kujutada, milline võiks olla vaba riigi tegelikkus. Seepärast ei tundnud keegi ka puudust näiteks ajalehtedest, mille ülesanne olnuks vahendada informatsiooni või milles saanuks kirjutada omaenda kogemustest õigete sõnadega. Küüditamised. Laagrid. Piinamine. Hukkamine. Tsensuur. Tsensuur, mida Nõukogude Liidus ametlikult ei olnud, aga mis oli varjatud «toimetuse soovituste» sildi taha.
Nõukogude Liidus oli tsensuuri ja ajakirjanduse ülesanne vältida alternatiivide teket ja olemasoleva süsteemi kahtluse alla seadmist. Tulemus oli alternatiivne tegelikkus. Selle sõnavarasse ei kuulunud väljendeid asjade kohta, mis puudutasid tavaliste inimesi elu, nende argitingimusi, vaid see kehtestas eeskirja, mida ja kuidas tuli rääkida. Isikliku ja ametliku lahknemine oli päris kurnav ja sundis inimesi välja töötama mitmekihilise identiteedi, topeltidentiteedi.
Samal ajal kui mina õppisin Soomes ära lipulaulu ja «Meie maa» (Soome hümn) sõnad, mida me alati laulsime Soome iseseisvuspäeval, olid Eestis Eesti lipp, rahvushümn ning lipu sinise ja musta kombinatsioon keelatud. Samal ajal kui mina õppisin Soome koolis Soome suurt rahvuslikku ajalugu, Talvesõda, ei saanud Eestis kõnelda valjult või avalikult Eesti lähiajaloo suurimast tragöödiast, küüditamistest ja okupatsioonist. Ametlikult seda tragöödiat olemas ei olnud. Seda ei olnud olemas ka soometunud Soomes, mille kooliõpikud pidid saama Moskva heakskiidu. Tegelikkuses tähendas see, et minuvanused noored kuulsid Eestist esimest korda teismelistena soome keele tundides alles siis, kui seal käsitleti soome sugulaskeeli. See on tõepoolest iseäralik, kui pidada silmas, kuidas me kõneleme Soome lähimast naabrist tänapäeval – ja kõnelesime enne Nõukogude okupatsiooni. Sel moel aitas Nõukogude Liit kaasa täielikule mälukaotusele isegi naaberriigis Soomes.
Dekoloniseerimine
Ühes iseseisvuse taastamisega algas Eestis dekoloniseerimine, mis kestab seniajani: okupatsiooni tagajärgede ületamine. Sellega on kaasnenud konkreetseid samme, näiteks okupatsiooniarmee väljaviimine riigist, omandi tagastamine esimese iseseisvusaja omanikele, maareform, ühiskonna ja seaduste taastamine olekus, milles need olid enne topeltokupatsiooni. Samuti tuli taastada rahva mälu, koguda ja arhiveerida elulugusid, luua alus uueks uurimiseks ja ajalookirjutuseks. Lood, mida oli säilitatud suulisel kujul, tuli valada kirjalikku vormi. Küüditatud tuli rehabiliteerida. Raamatud kogusid ja taastasid rahva mälu, mille okupatsioon oli hävitanud, ning andsid kirjaliku vormi lugudele, milles inimesed võisid lõpuks ometi end ära tunda. Maa minevik taastati sellisena, et see vastaks kodanike kogemustele. Sündmustele anti nimetused, mis vastasid eestlaste kogemusele. Nõukogude aja eufemismid ja ümberütlemised jäeti seljataha, need asendati selliste sõnadega nagu okupatsioon, okupatsiooniväed, repressioonid ja küüditamised.
Iseseisvuse taastamise järel pidin tegema sama, mida teised: ma pidin õppima kõnelema okupatsioonist ja küüditamistest õigete sõnadega, valjult ja avalikult. Kuid ma pidin harjuma ka visuaalse mäluga. Nõukogude Liit oli sellegi hävitanud. Terve ühiskonna pildimaterjali muutmine või asendamine oli sovetiseerimise oluline komponent. Ka Stalin, Ameerika filmide kirglik austaja, mõistis väga hästi piltide võimsat mõju. Mäletan oma hämmastust, kui nägin esimest korda pilte 1920. aastate Eesti tavalisest tänavamiljööst. Ma ei olnud teadnud, et see oli mu elust puudunud – mida sul pole, sellest ei tunne sa tavaliselt ka puudust. Alles siis sain aru, et mul oli olnud peas visuaalseid pilte paljude teiste maade sajandi algupoole elust, kõnelemata juba Soomest ja Talvesõjast. Ja ma sain aru, et ükski, mitte üks neist mu peas sähvivatest piltidest ei olnud pärit kodusest fotoalbumist: need olid pärit teistest allikatest, õpikutest, filmidest, kunstiajalooraamatutest, muuseumidest, ajalehtedest ja ajakirjadest, avalike lugude varamust, mille põhjal igaüks loob oma arusaama maailmast, enda kohast selles ja maast, kus ta elab.
Eesti suhtes pidin oma arusaama kujundama täiesti teisest vaatepunktist. Minu pildid Eesti minevikust on tekkinud hilisematest külaskäikudest paljudesse kohtadesse või kuuldud lugude kaudu. Või nende väärtuslike nappide fotode najal, mida oli valikuliselt jäetud puhastatud perekonnaalbumitesse: üksikud pulmapildid, leeripildid, poliitiliselt turvalised pildid. Mitte uued fotod, mitte filmid, sest need olid teadagi propaganda. Mõned pildid olin saanud üksikutest raamatutest, mis puudutasid poliitiliselt turvalisi teemasid, näiteks Eesti keskaega. Selle perioodi kohta oli raamatute avaldamine lubatud isegi Nõukogude Liidus.
Ajal, mil minu põlvkonna silmadesse olid söövitatud pildid natside koonduslaagritest ja mu põlvkond pidi tegelema mälestusega Soome Talvesõjast, ei olnud küüditamistest mingit visuaalset materjali. Riikides, kus ei ole kogetud okupatsiooni, on suuri raskusi mõista, kuidas on võimalik rahva lähiajaloo kõige olulisemad kannatused täielikult kustutada visuaalsest, üldse avalikust mälust. Selliste riikide kodanikud peavad enesestmõistetavaks, et nad saavad rääkida oma rahva tragöödiatest ja kõnelda neist koolis ja olla veendunud, et see, mida neile õpetatakse, on tõde. Nende peas on oma ajaloo ja tragöödiate ikoonilised pildid. Neil on raske aduda või ette kujutada, millised nad oleksid, kui oleksid üles kasvanud teistsuguses tegelikkuses. Sellises, kus koonduslaagrisse viidud lapsed olid ametlikult kurjategijad, nagu üks mu sugulane, kes lapsena küüditati. Kus nad ei oleks kunagi näinud seda, mis toimus, kajastatuna piltides, mida nad võiksid pidada autentseks. Samuti on neil raske mõista, et sellises tegelikkuses üles kasvanud inimene võib seda pidada normaalseks ja teistsugust tegelikkust ebanormaalseks.
Niisuguse riigi kodanikel on raske mõista, miks Venemaast ei ole saanud sellist demokraatiat, nagu lääneriikide juhid nii kindlameelselt uskusid enne Ukraina sõda/konflikti. Neil on seda raske mõista, sest nii raske on mõista totaalse ajupesu mõju ja seda, kui palju nõuab selle jälgede kõrvaldamine. See nõuab ühtlasi usaldust ühiskonna, selle õigussüsteemi, politsei ja muude riigiametnike, rahva enda vastu. Usaldust, et eraviisilise kogemuse või arvamuse avaldamine ei too kaasa häda. Usaldust, et see ei vii psühhiaatriahaiglasse, kuhu inimesi, kes olid arvamusel, mis ei sobinud riigile, võidi saata maal, kus Nõukogude-vastaseid mõtteid peeti sõna otseses mõttes vaimuhaiguse ilminguks.
Baltimaades sai eramälu avalikuks mäluks alles iseseisvuse taastamise järel. Seda ei juhtunud aga Venemaal, kus nüüd, pärast Putini tõusmist võimule, on senisest suurema sihikindlusega keskendutud Nõukogude ajaloo rehabiliteerimisele ja ülistamisele.
Balti riikidele suunatud propaganda
Sel kevadel on rahvusvahelises ajakirjanduses olnud meelispealkirjadeks näiteks «Kas Balti riigid on järgmised?», otsekui oleks tegu mingi uue pöördega Venemaa ristiretkes lääne vastu. Ristiretk Balti riikide vastu käib juba pikka aega, selles pole midagi uut. Venemaa on juba aastaid püüdnud mõjutada Balti rahvaste ajaloolise mälu rekonstrueerimist, sekkudes näiteks küüditamisega seotud kohtuasjadesse Eestis. 2008. aasta kohtuprotsess küüditamises süüdistatud Arnold Meri üle muutus vaatemänguks, milles lisaks ohvritele osalesid Venemaa riiklik televisioon ning vene noored, kes kinkisid süüdistatavale kui Suure Isamaasõja kangelasele lilli. Venemaa riigiduuma esitas Euroopa Parlamendile kaebuse, nõudes, et «häbiväärne» kohtuprotsess lõpetataks. Venelased kuulutasid selle katseks häbivääristada nende inimeste au, kes püüdsid vabastada inimkonda «fašismikatkust». See avaldus sisaldas vaikimisi eeldust, et inimesed, keda Meri küüditas, olidki «fašismikatku» küüsis. Suurem osa Meri küüditatutest olid naised ja lapsed. Meri võttis küüditamises osalemise omaks, aga ei tunnistanud ennast süüdi. 2009. aastal tunnistas Euroopa Parlament küüditamised inimsusvastaseks kuriteoks.
Eestis on Venemaa imperialistlikust poliitikast räägitud kogu taasiseseisvuse ajal, samal ajal kui näiteks Soomes on seda peetud «Nõukogude-järgseks traumaks». Seda hoolimata tõsiasjast, et Venemaa on korduvalt käitunud Balti riikide suhtes agressiivselt. Venemaa võttis 1993. aastal omaks, et oli Eesti okupeerinud, aga hiljem on Venemaa esitanud teistsuguseid väiteid. Kui võimule tuli Putin, kogus Venemaa ajaloopoliitika hoogu ning on sealtpeale järjepidevalt üritanud taastada lisaks Nõukogude retoorikale ka Nõukogude Liidu ametlikku ajalookäsitlust. Oma mõju on püütud avaldada ka teistes riikides.
2007. aastal ilmusid Soomes välja professionaalsed okupatsioonieitajad, nagu ka Putini-meelsed jõud, kes võtsid enda kohustuseks eitada küüditamisi. Samasuguseid rakukesi on tekkinud mujalgi, mõned neist on maskeerinud end kultuuriseltsi või meediaklubi sildi taha täpselt samamoodi, nagu seda mäletatavasti tehti Nõukogude ajal.
Algul sattus Soome ajakirjandus segadusse. Just ajal, mil soomlased olid taastanud suhted lähima naabri Eestiga, mil oli hakatud kõnelema soometumisest ja selle mõjust ajaloole, mil kooliõpikutesse olid jõudnud kõrvuti Nõukogude Liidu ja natsi-Saksamaa kuriteod inimsuse vastu, just siis alustasid need rakukesed oma väga nähtavat tegevust.
Et Soome inimesed, nagu inimesed teisteski lääneriikides, olid minetanud propagandateadlikkuse, ei osanud keegi siduda nende Putini-meelsete rühmade tegevust Venemaaga, kasvõi juba seepärast, et neis tegutsesid soomlased, mitte venelased. Selles ei olnud midagi uut: Moskva on alati osanud leida suuvoodreid kohalike elanike seast, sest kõikjal usaldavad inimesed ikka pigem kaaskodanikke.
Need aktivistid võrdlesid küüditamisi puhkusereisiga soojale maale. Nad avaldasid raamatuid, milles mõni pälvis rohkelt tähelepanu. Need raamatud kordasid süstemaatiliselt Venemaa infosõja põhisõnumit ja vana Nõukogude narratiivi põlastusväärsetest Eesti fašistidest, kes tegelikult just praegu rajavad venelastele koonduslaagreid. Lisaks okupatsiooni ja küüditamiste eitamisele manasid nad Eesti iseseisvuse lõppu. Mõned neist õpetasid edasi Soome ülikoolides hoolimata sellest, et oleks raske ettegi kujutada, et kasvõi üks ülikool oleks nõus nägema enda seinte vahel holokaustieitajat. Sellest hoolimata, et nii rahvussotsialistlikku Saksamaad kui ka Nõukogude Liitu nimetatakse meie õpikutes totalitaarseteks riikideks, ei ole see teadmine veel sel määral juurdunud, et neid peetaks sarnasteks süsteemideks ka laiemas avalikus arvamuses. Üks näide selle kohta ongi tõik, et niisugustel inimestel lubati ülikoolis edasi õpetada.
Olukord muutus pingeliseks seoses 2007. aasta vastasseisuga pronkskuju pärast. Nõukogude sõduri monument keset Tallinna muutus selle vastasseisu sümboliks. Eestlastele tähistas see okupatsiooniväge, venelastele vabastajat.
Kuju viidi üsna argiselt kalmistule, seda ei hävitatud, nagu Venemaa väidab. Olukord teravnes ja Tallinnas puhkesid Venemaa õhutatud rahutused; Venemaa riigiduumas süüdistati Eestit fašismis juba enne kuju ümberkolimist. Moskva kaitse all tegutsevad Naši-noored piirasid Moskvas sisse Eesti saatkonna ja kandsid loosungeid, mida tunneme Vene ajakirjandusest ka Ukraina sõja/konflikti ajal. Nad tegid Eesti suursaadikust rõvedaid nukke ja Nõukogude okupatsioon kuulutati müüdiks.
2010. aastal, kui me Imbi Pajuga avaldasime Soomes Eesti lähiajaloost kõneleva raamatu «Kaiken takana oli pelko» («Kõige taga oli hirm»), mis sisaldas esseid okupatsioonist ja küüditamistest, oli Venemaa reaktsioon samasugune. Raamat koosneb esseedest, milles käsitletakse Eesti lähiajalugu mitmest vaatenurgast. Autorite seltskond on väga kirev, nende seas on eestlasi, venelasi, soomlasi, ka näiteks Anne Applebaum, president Ilves ja üks maailma tuntumaid Nõukogude dissidente Vladimir Bukovski.
Raamatu esitlused tõmbasid ligi demonstrante Venemaalt, Naši-noori ja eestivenelaste organisatsiooni Öine Vahtkond liikmeid, samuti eespool mainitud Putini-meelseid aktiviste. Putini partei Ühtne Venemaa tegi avalduse, milles kinnitas, et raamat on Venemaa-vastane, ning erakonna liikmed tulid Soome pressikonverentsi pidama. Oma pressikonverentsi pidas ka eestivenelaste Öine Vahtkond, mis oli tuntuks saanud pronkskuju vastasseisu ajal. Loomulikult ei olnud keegi neist sel ajal veel raamatut lugenud, aga see ei tähendanud neile midagi. Demonstratsioonide plakatid on tuttavad nüüdsest Ukrainast ja need kordasid Nõukogude loosungeid. Raamat ilmus 2010. aastal, pronkssõduri vastasseis toimus 2007. aastal. Mõlemad olid otsekui kerged proovid Venemaa suuremateks projektideks, harjutamine tõsiseks etteasteks, mis sai teoks Ukrainas.
Nõukogude ajaloo rehabiliteerimine jätkub ka Venemaal. Alles hiljaaegu sai Peterburis tegutsev organisatsioon Memoriaal, mis kogub teavet Gulagi ohvrite kohta, teada kohtuotsuse: ühing tunnistati välisagendiks, mis muudab selle kodumaa kaaskodanike silmis õige kahtlaseks.
Venemaa ainuke Gulagi muuseum asub Permis, laagri Perm-36 asukohas. Alles äsja saime teada, et see sulgeb uksed – vahetult pärast seda, kui oli esitatud kandmiseks UNESCO maailmapärandi nimekirja. Kohalikud võimud muutsid muuseumi tegutsemise võimatuks nii rahastamise mõttes kui ka pidevate elektri- ja veekatkestustega. Agressiivsus muuseumi suhtes suurenes järsult Ukraina kriisi ägenedes: väidetavalt olla üks kodanik pidanud arusaamatuks, et muuseumis on aukohal väljas Permi laagri ukrainlastest ja leedulastest ohvrid, kes olid võidelnud Nõukogude Liidu vastu. Samal ajal anti teada, et Peterburis avab uksed uhiuus Novorossija muuseum. See esitab tõe pähe Venemaa ajaloofantaasiaid, keskendudes Ida-Ukraina Venemaa-meelsete separatistide kannatuste loole.
Mälu on identiteedi jaoks äärmiselt oluline: see seob ajaloo identiteediga ja identiteedi ajalooga ning muuseumide ülesanne ongi seda ajalugu säilitada. Praegusel Venemaal on nende ülesanne aga tugevdada Moskva loodud tegelikkust.
Kujutage ette, millise protestilaine tekitaks see, kui Saksamaa ühtäkki otsustaks lõpetada koonduslaagrimuuseumide rahastamise või võtaks neilt elektri ära. Ülemaailmsete demonstratsioonide asemel totalitarismi vastu murrab aga maailm hoopis pead, kus viibib Putin.
Sõltumatu Levada keskuse viimase arvamusküsitluse kohaselt peab 52 protsenti venemaalastest Stalinit positiivseks kujuks. Praeguses keskkonnas ei olegi see tegelikult üllatus.
Küll on aga üllatus see, kui raske on läänel mõista, et Moskva propaganda võib olla edukas Venemaa elanike seas – maal, kus inimesed saavad uudiseid peamiselt riigi kontrolli all olevate telekanalite kaudu.
See on võimalik, sest aeg, mille vältel Venemaa arhiivid olid avatud, jäi üürikeseks. See on võimalik, sest aeg, mil ajakirjandus oli Venemaal vaba, jäi üürikeseks. See on võimalik, sest õpikud ei hakanudki kunagi kõnelema asjadest nii, nagu need olid olnud. Raudne eesriie rebiti hetkeks valla ja see suleti Venemaal uuesti kõige suhtes, millel on pistmist inimõiguste rikkumisega. Riik ei soosi inimesi, kes selliseid kuritegusid uurivad. Otse vastupidi. Kui me läänes õpime juba koolis üht-teist selle kohta, mida tähendas kolonialism Aafrika rahvastele, siis Venemaal ei ole tehtud katsetki panna tulevast põlvkonda mõista, mida tähendas Venemaa ja Nõukogude Liidu kolonialism rahvastele, kelle nad okupeerisid. Selle asemel rehabiliteeritakse mälestust Nõukogude Liidust, selle ajalugu pestakse puhtaks, endiste «kolooniate» suhtes algatatakse võimsaid propagandakampaaniaid ning selle tulemus ongi see, et üks Balti riik teise järel on Venemaa suurim vaenlane, oht Venemaale.
Nad on tõepoolest oht Kremlile selles mõttes, et kujutavad endast hiilgavat näidet riikidest, millest on äärmiselt lühikese ajaga saanud igati tänapäevased demokraatlikud riigid. Riigid, kus pärast okupantide võimu alt vabanemist on suudetud luua vaba ajakirjandus ning kus elatustase on kõrgem kui Venemaal, samuti eluiga. Seepärast on nad oht Kremli administratsioonile. Sest seal ei soovita, et venelased mõistaksid, et ka nende riik võiks olla teistsuguse administratsiooni tingimustes sama edukas. Seepärast peavad need väikeriigid jääma vaenlaseks, mitte sõbraks, vaenlaseks, mitte eeskujuks. Sel juhul on agressioon nende vastu õigustatud. Sel juhul on nende kogemus, nende kannatused samuti õigustatud ja pole vaja kaasa tunda ohvritele, sest lõppude lõpuks on nad selle ju ise ära teeninud.
Tzvetan Todorov on kirjutanud: «Vaenlane on terrori suur õigustaja ja totalitaarne riik ei saa elada vaenlasteta. Kui vaenlasi ei ole, tuleb nad välja mõelda. Kui nad on tuvastatud, ei vääri nad halastust, vähimatki halastust. [---] Olla vaenlane on vältimatu ja päritav tunnus.»
Moskva kõlbluskoodeksi järgi näitab vigade tunnistamine, vabanduse palumine ja kuritegude heastamine nõrkust, austust aga saab pälvida ainult vägivallaga. Seepärast ei sobi lääne minevikuga tegelemise mudel Venemaale. Sellise kõlbluskoodeksi puudumine pidanuks äratama lääneriigid ja panema nad mõistma, et Venemaa ei astu kunagi lääne demokraatia rajale. Kuid lääneriigid ei osanud seda isegi tähele panna, sest lääneriigid pole osanud seostada imperialismi Venemaaga. Paistab, nagu poleks keegi aru saanud, et Venemaa peab oma lähiminevikuga toimetulemiseks nägema sama põhjalikult vaeva nagu kõik riigid, mis on elanud totalitarismi tingimustes.
Läänes toob sõna «imperialism» alati silme ette pildid lääne kolonialismi minevikust: kolooniad kaugel mere taga, orjalaevad Aafrikast. Aga mitte küüditamisronge Siberisse, ehkki needki tähendasid orjalaagreid, sest ilma Gulagita ei oleks kunagi suudetud kasutusele võtta Siberi loodusvarasid. Gruppe, kes organiseerisid niisugused orjarongid, ei ole kunagi kuritegelike organisatsioonidena hukka mõistetud ja just seepärast on nüüd võimul endised KGB-lased, kes hoiavad võimust kinni samade meetoditega nagu varem.
Ajalugu on selleks suurepärane tööriist: Stalini Suur Isamaasõda, nagu nimetatakse Teist maailmasõda, on seniajani Venemaa suurim edulugu. Juba sõja nimetus avab selle olemuse: see pühib kõrvale teiste kaotused ja rõhutab Venemaa kui ohvri rolli. Tõsiasi, et ka teised olid ohvrid ja kandsid kaotusi, ei mahu Venemaa kaotuste lukku, nagu ka see, et Nõukogude Liit ise muutis teisi ohvriks, rääkimata siis juba sellest, et Nõukogude Liit piinas süütuid inimesi või pani toime sõjakuritegusid, näiteks küüditamised. See ei sobi looga kokku.
Sofi Oksaneni kõne 27. märtsil 2015 Torontos konverentsil «Repressioonid ja inimõigused: meenutades 1949. aasta Balti küüditamisi».
söndag 5 april 2015
Ryssland skriver om historien för att rättfärdiga sitt handlande. Använder Nazismen som verktyg.
Russians Rewrite History to Slur Ukraine Over War
TIME Oct. 29, 2014
Vladimir Putin has turned the idea of fascism into a political tool.
The trio of German historians, as well as a handful of their colleagues from Eastern Europe, flew into Moscow last week for what they thought would be a conference on the history of Nazi war crimes. It was the fifth in a series of international summits held every other year since 2006, first in Berlin and Cologne, then in Slovakia and Belarus, to keep alive the memory of the towns and villages destroyed during World War II. But the German co-chairman of the conference, Sven Borsche, began to feel that something was amiss in Moscow as soon as he met his Russian hosts. “All they wanted to talk about was the conflict in Ukraine,” he says.
Even without the simultaneous translations provided for the foreign guests, they would have gotten the political message. The photographs shown by several of the Russian speakers put the atrocities of the Nazi SS right alongside pictures from the current war in eastern Ukraine. There is not much difference, the Russian historians suggested, between the actions of the Ukrainian military in its war against separatist rebels and the atrocities that Hitler’s forces committed during World War II.
“Right now, fascism is again raising its head,” declared Yaroslav Trifankov, a senior researcher at the state historical museum in the Russian region of Bryansk, which borders Ukraine. “Right now,” he said from the podium, “our brother Slavs in Ukraine have been so thoroughly duped and brainwashed by their puppet government, which answers only to the U.S. State Department, that they truly have come to see themselves as a superior race.”
This rhetoric—calling it an argument would overstate its relation to facts—has recently come into vogue among Russian historians. Under their interpretation of history, the struggle that began with the German invasion of the Soviet Union in 1941 continues for Russia today, in a direct line through the generations, with the conflict in Ukraine. That is the connection President Vladimir Putin first presented to the Russian people in March, when he sent his troops to invade and annex the Ukrainian region of Crimea. The Russian-speaking residents of that peninsula, he said in a speech on the day of the annexation, need Russia’s protection from Ukraine’s new leaders, whom he referred to as “neo-Nazis and anti-Semites.” Ukraine’s ensuing war to prevent Russia from seizing any more of its territory has likewise been branded a fascist campaign against ethnic Russians.
Practically every arm of the Russian state, from the education system to the national police, has since taken up this message. The state media have consistently painted Ukrainian authorities as “fascists” in the service of the U.S. government. In late September, Russia’s main investigative body even opened a criminal probe accusing Ukraine’s leaders of committing “genocide” against ethnic Russians in eastern Ukraine. But the more recent involvement of the nation’s historians has marked a worrying turn in this endeavor.
It suggests a willingness to reinterpret even the most sacred chapters of Russian history, as the venue for last week’s conference seemed to suggest. With the exception of the Kremlin’s gilded halls and, perhaps, the nearby tombs of Soviet leaders on Red Square, few places in the Russian capital inspire such awed respect among the locals as the Central Museum to the Great Patriotic War. Its curved colonnade stands on a hill near the center of the city called Poklonnaya Gora, which in rough translation means, “the hill where one bows in respect.” In the center of its inner sanctuary, the white-domed Hall of Glory, an enormous statue of a Soviet soldier stands with a sword at his feet; its sheath bears this inscription: “He who comes to us wielding a sword shall die by the sword.”
The vast rotunda, done up in marble and gold, would be something like the Temple Mount if Russian patriotism were a religion, while the official history of World War II that the museum embodies would be at least a portion of its scripture. By various official estimates, between 20 million and 30 million Soviet citizens died during the war against German fascists – more deaths than any single nation suffered in World War II – and the history of Soviet valor in that war still lies at the core of Russia’s sense of identity. But it has, like any dogma, proven malleable in the mouths of its contemporary preachers.
“Nazism is again coming to us from Europe,” says Mikhail Myagkov, one of Russia’s leading historians of the Second World War and a professor of history at the prestigious Moscow State Institute of International Relations, where most of Russia’s top diplomats are educated. “The bacilli of Nazism have not been destroyed. Unfortunately, they have infected, among other countries, our brotherly nation of Ukraine,” he told a press briefing on the eve of the conference at the museum on Poklonnaya Gora.
The following day, in one of its auditoriums, Russian historians took the stage one after the other to draw an explicit link between the Hitler’s Reich and today’s Ukraine. None of them mentioned Russia’s military support for the rebels in eastern Ukraine or the encouragement they got from Russia in rising up against the government in Kiev this spring. Nor did the speakers dwell on the fact that the far right is hardly the driving force of Ukrainian politics. The country’s new President Petro Poroshenko is a liberal Westernizer with no links to Ukrainian nationalist parties, and the supposed popularity of those parties in Ukraine was exposed this week as a Russian fabrication; in the parliamentary elections held on Oct. 26, they failed to win a single seat in the legislature. But from the speeches presented at the conference in Moscow, one would assume that Poroshenko and his allies are all just resurrected Nazis in disguise.
As these speeches were translated for the foreign delegates, including guests from the Czech Republic and Slovakia, their faces turned gradually from confusion to disgust. Joerg Morre, the director of Berlin’s Karlhorst Museum, which focuses on the history of the eastern front in World War II, began to fidget in his seat. “I mean, to show the photographs of the Second World War and then switch in the next slide to what’s happening in Ukraine,” Morre told me during a break in the conference, “No way is that right. Now way!” Borsche, the co-chairman, agreed with him: “It’s polemical!” he said.
As the conference drew to a close, the two of them decided to voice their objections. Morre, springing from his seat, took hold of the microphone and told the hall that he did not agree with the final declaration of the conference, which had been written by its Russian organizers. Specifically, he took issue with the clause that declared, “Our generation is facing the task to deter [the] revival of Fascism and Nazism,” a thinly veiled reference to Ukraine, the German delegates felt. “It has become clear that we have different views on what fascism means today,” Morre told the hall in nearly perfect Russian. “Your point of view is not mine. So I call for this part of the resolution to be removed,” he added. “I do not want to sign it, and I am not the only one.”
After some noisy debate, the delegates agreed to put the matter to a vote. Practically all of the foreign participants raised their hands in favor of deleting the reference to a “revival” of European fascism. All of the Russian participants, including a large group of high school students who had been herded into the auditorium about 15 minutes earlier, had the clear majority in voting to leave the text of the declaration unchanged. So the hosts of the conference won out—a small but telling victory for the cause of Russian revisionism.
Outside the hall, Borsche seemed at a loss for words as he waited in the coat-check line. He had served as one of the initiators of the conference and its co-chairman, flying in from Germany for the occasion to discuss a shared history of suffering during World War II. But he says he had no idea that his Russian colleagues would use it as a chance to promote their political agenda against Ukraine. “That’s not correct,” he told me. If there is some lesson to be learned from the experience, it’s a familiar one, he said: “The more people are convinced of their own opinion, the more they become estranged from other opinions. That’s a real difficult problem.” And as Russia sets out to redefine what Nazism means, it is a problem that Western historians will somehow have to face.